Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Іноземна філологія
Ідентифікатор медіа: R30-03797 Журнал виходить 1 раз на рік на території України та території поза межами державного кордону України,;безкоштовне розповсюдження примірників; мова розповсюдження: українська, англійська; адреса, за якою здійснюється редакційний контроль: бульв. Тараса Шевченка, буд. 14, м. Київ, 01601 Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення: № 1089 від 28.03.2024 р.
Taras Shevchenko National University of Kyiv
ПЕРЕКЛАДАЦЬКІ РІШЕННЯ В АНІМАЦІЙНОМУ ФІЛЬМІ «СТИХІЇ»: АНГЛО-УКРАЇНСЬКИЙ НАПРЯМ
Вступ. Популярність анімаційних жанрів та необхідність створення авдіовізуальних перекладів обумовлюють зростання у науковому просторі досліджень, спрямованих на оцінку якості опрацювання анімаційного світу та ефективності використаних стратегій і тактик з точки зору передачі лексико-семантичних та культурних аспектів вихідного тексту. Анімаційний фільм «Стихії», що побачив світ у 2023 році, виступає яскравим прикладом творів-викликів для перекладачів через наявність великої кількості культурних елементів та цікавих лексико-семантичних одиниць, що потребують ретельного аналізу та креативних рішень задля адекватного відтворення українською мовою. Методи. Зважаючи на специфіку обраної теми, під час роботи над англо-українськими матеріалами мультфільму «Стихії», було використано методи порівняльного та лексико-семантичного аналізу кінотекстів, функціональний аналіз виконаного англо-українського перекладу. Проведено оцінку прагматичних аспектів перекладу та виявлення змін, що були внесені перекладачем у цільовому варіанті задля досягнення еквівалентності до оригіналу й адекватного сприйняття матеріалу цільовою авдиторією тощо. Результати. Статтю присвячено вивченню перекладацьких трансформацій, використаних під час роботи з авдіовізуальним текстом мультфільму «Стихії». Було розглянуто низку домінантних світотвірних рис анімаційного світу, серед який найбільш яскраво виділяються каламбури створені на основі реально існуючих речей, використання ідіом, пов’язаних зі стихіями, метафоричне використання лексичних одиниць повсякденного вжитку та полісемія. Виявлено, що під час роботи над перекладом «Стихій» перекладачі найчастіше послуговувались прийомом семантичної адаптації з метою відтворення у цільовому тексті притаманних оригіналу смислів й контекстів. Найчастіше це зустрічалось під час роботи з іменами персонажів, притаманними вихідній культурі елементами, каламбурами, алюзіями. Наявні у перекладеному матеріалі втрати оригінального тексту найчастіше пов’язані з візуальною складовою кінотексту, що не завжди підлягає перекладу чи субтитруванню у цільовій культурі (різноманітні написи, назви магазинів чи вуличних знаків, бренди товарів тощо). Висновки. Визначено, що український переклад анімаційного фільму «Стихії» не просто якісно передає атмосферу оригінального твору шляхом опрацювання візуальних та лексичних елементів, але й за допомогою професійного використання притаманній словам полісемії, передає контекст світу у якому відбуваються події у мовлені персонажів. Якісна робота з провідними стилетвірними елементами першотвору (як лексичними, так і авдіовізуальними) дозволила не просто адекватно транслювати особливості фентезійного світоустрою «Стихій» в українське середовище, але й шляхом адаптації та компенсації зберегти й покращити емоційно-смислове навантаження тексту. Ключові слова: англо-український переклад, авдіовізуальний переклад, художній переклад, перекладознавчий аналіз, гра слів, ідіоми, адаптація
Авторське право (c) 2024 Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Іноземна філологія
ТЕРМІНОЛОГІЧНІ АКЦЕНТИ У ПЕРЕКЛАДОЗНАВЧІЙ КОНЦЕПТОСФЕРІ ІЛЬКА КОРУНЦЯ ТА РОЗБУДОВА УКРАЇНСЬКОЇ ШКОЛИ ПЕРЕКЛАДОЗНАВСТВА ЯК УНІВЕРСИТЕТСЬКОЇ ДИСЦИПЛІНИ
Вступ. Перекладознавець Ілько Вакулович Корунець – український «словолюб» та один з основоположників сучасної української школи перекладознавства, який ревно виступав проти «зросійщення» рідної мови. І. Корунець представляв лінгвістичну гілку українського перекладознавства, хоча ревно пропагував та відстоював інтереси української школи художнього перекладу. Метою роботи було проведення комплексного системного аналізу індивідуальних особливостей вживання та сутності значень базових перекладознавчих термінів «точність», «вірність», «відповідність», «еквівалентність», «адекватність», включно з їх морфологічними формами, у перекладознавчій концептосфері Ілька Вакуловича Корунця. Методи. Наше дослідження виконане в межах дескриптивного перекладознавства і спирається на ретроспективно-діахронічний та синхронічний підходи. У статті проведено порівняльно-контекстуальне вивчення смислового змісту досліджуваних термінів в авторській терміносистемі І. Корунця та інтертекстуально-системний аналіз їх використання у певних значеннях, текстах і контекстах. Проведено кількісний аналіз обраних термінів. Результати. Вищезгадані термінологічні одиниці проаналізовано в контексті авторської концепції перекладу І. Корунця як одного із основоположників сучасної української школи перекладознавства та представника і теоретика школи контекстуально-смислового перекладу, яка розглядає генерацію контекстом смислового змісту тексту. Визначено авторські відтінки значень та пріоритетність тих чи інших термінів в авторському науковому мовленні І. Корунця. Через порівняльно-контекстуальне вивчення авторської терміносистеми І. Корунця визначено екстенсіонал та інтенсіонал відповідних терміноелементів та досліджено їх релевантні характеристики, надані їм автором. Висвітлено філософію перекладознавчої концептосфери І. Корунця. Визначено фактори впливу на становлення перекладознавчої концептосфери на наукове мовлення І. Корунця. Висновки. центральне місце у фаховому мовленні І. Корунця займає термін «вірний» та його морфологічні форми; поряд із терміном «вірний» дослідник активно послуговується терміном «достовірний», який вважає точнішим). Синонімом до терміна «вірний переклад» дослідник називає «реалістичний» переклад. Екстенсіонал терміна «вірнсть» у І. Корунця включає поняття «адекватності» як найвищого ступеня вірності та «еквівалентності» як абсолютної вірності. Інтенсіонал терміна «вірність» охоплює різнорівневість відтворення оригіналу під час перекладу, а саме денотативну, конотативну, змістову, прагматичну та естетичну складові.
еквівалентність, достовірність, точність, вірність, смисл, переклад
Авторське право (c) 2022 Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Іноземна філологія
"Слово при слові низати належить і чуйно, й уважно": твори Горація в українському перекладі Андрія Содомори
2021 р. приніс важливий здобуток для української перекладної літератури – "Твори" Квінта Горація Флакка в перекладах Андрія Содомори. Це видання з "червоної" серії видавництва "Апріорі" – "Бібліотеки античної літератури" є підсумковим у кількох аспектах.
Горацій Квінт Флакк. Оди. Еподи. Сатири. Послання
ІНТЕРПРЕТАЦІЇ ПОЕМИ "КАТЕРИНА" ТА ВІРША "ЗАПОВІТ" ТАРАСА ШЕВЧЕНКА У ПЕРЕКЛАДАХ ДЖОНА ВІРА (У ПАРАДИГМІ ЕКОЛОГІЧНОГО ПЕРЕКЛАДОЗНАВСТВА)
Вступ.У вступі подається короткий огляд основних перекладів Шевченкових творів англійською мовоюта перших відгуків про творчість Шевченкав зарубіжній критиці. Методи.Застосовано зіставний перекладознавчий метод, історико-філологічний аналіз, метод кількісних підрахунків, а також екологічну теорію, що використовується в сучасному перекладознавстві. Результати.Проаналізовано методологічні особливості інтерпретації оригінальних творів Тараса Шевченка "Катерина" і "Заповіт" на прикладі англомовних перекладів Джона Віра; у контексті принципів екологічного перекладознавства розглянуто окремі прийоми англомовного поетичного перекладу, що дозволяють досягти семантичної відповідності оригіналу зі збереженням етно-культурної інформації. За висловом Назима Хікмета, "...є поети одного міста, одного села, одного народу, але є поети всіх міст, всіх сіл, всіх народів". Саме таким поетом – поетом усіх народів – став для світу Тарас Григорович Шевченко, твори якого продовжують цікавити та хвилювати не лише українців, але й західний світ. Висновки. Доказом цього є той факт, що нині Шевченка перекладають англійською, найпоширенішою мовою світу, інтенсивніше, ніж будь-коли. І кожен перекладач інтерпретує твори нашого геніального поета дещо по-своєму, залежно від особливостей культурного середовища, у якому цей перекладач сформувався та працює. Усі ці особливості лінгво-культурного профілю перекладача в середовищі питомої для нього культури вивчає новий напрям у перекладознавстві, який отримав назву екотранслятологія, чи екологічне перекладознавство, і в межах якого здійснювалося дослідження для цієї статті.
інтерпретація, переклад, парадигма, принципи еколінгвістики, холізм, динаміка, релевантність, баланс, екологічна естетика
НАШ ВІЧНО ОНОВЛЮВАНИЙ ДІМ ЛЮБОВІ: ШЕКСПІРІВСЬКА ПРОПОВІДЬ, 23 КВІТНЯ 2023 РОКУ
Щороку в неділю, найближчу до дня народження Шекспіра, 23 квітня, натовпи людей збираються в церкві Святої Трійці в Стратфорді-на-Ейвоні, щоб подякувати за все, що Шекспір продовжує дарувати світові. З цієї нагоди, починаючи з 1879 року, здебільшого виголошується "Шекспірівська проповідь". Останнім часом стало традицією чергувати проповідь між шекспірознавцем і священнослужителем. Пол Едмондсон вперше виголосив шекспірівську проповідь у 2005 році. Він був запрошений виголосити її знову (рідкісна честь) у 2023 році. Темою служби була Анна Шекспір, яка померла чотириста років тому.
Анна Шекспір, Шекспірівська проповідь, повернення додому, Зефанія
Переклад і перекладознавство в незалежній Україні: Підсумки та перспективи
Вступ.Подається стислий огляд українського перекладу від часів Київської Русі до відновлення незалежності України в 1991 році. Методи.Використовуються описово-зіставний, історичний та перекладознавчий методи, а також метод літературознавчного аналізу. Результати. У статті розглядаються основні тенденції розвитку перекладу і перекладознавства в Україні з часу здобуття незалежності (1991-2022). Описано здобутки українських перекладачів художньої літератури з класичних, германських, романських, слов'янських, балтійських і східних мов, а також перекладачів української літератури іноземними мовами. Відзначено поєднання репродуктивної і адаптивної стратегій у прямих і непрямих перекладах художніх текстів. Окрему увагу приділено розбудові галузевого, усного і аудіовізуального типів перекладу та пов'язаним з ними проблемам. Висвітлено проблематику опублікованих монографій з перекладознавства і окреслено коло питань, які потребують подальшого вивчення. Висновки.Переклад в незалежній Україні є жанрово різноманітним; методологія перекладу, в основному, націлена на точне і водночас естетично майстерне відтворення змісту та форми оригінального твору.
Україна, художній, галузевий, усний, аудіовізуальний переклад, репродуктивна і адаптивна стратегії, множинність перекладів, перекладознавство
history of translation; translation studies
МЕТАФОРИ ВОГНЮ, ВОДИ, ЗЕМЛІ ТА ПОВІТРЯ ЯК СКЛАДНИКИ КОНЦЕПТУ ПРИРОДА В АНГЛОМОВНИХ ПЕРЕКЛАДАХ ТВОРІВ ТАРАСА ПРОХАСЬКА, КОСТЯ МОСКАЛЬЦЯ ТА МАРІЇ МАТІОС
Вступ. Метафори обрамлюють художній твір, надаючи унікального забарвлення та гармонізуючи увесь образний кістяк. Таким чином, інтерпретація метафоричних висловів є першочерговою при аналізі концептуальних ознак концепту. Методи. Використовуються методи лінгвістичного, літературознавчого та перекладознавчого зіставного аналізу. Застосовується теорія концептуальної метафори. Результати. Досліджується відображення метафор вогню, води, землі та повітря, які є компонентами концепту ПРИРОДА в англомовних перекладах творів геніїв пера, власне Тараса Прохаська "Спалене літо", "НепрОсті", Костя Москальця "Вечірній мед" (1 ч.) та Марії Матіос "Мама Маріца, дружина Христофора Колумба", "Майже ніколи не навпаки". Переклади виконані Ольгою Рудакевич, Вільямом Блекером, Марком Андрейчиком і Яриною Якуб'як, Павлом Онуфриком, Юрієм Ткачем. Концепт ПРИРОДА, куди входять першостихії вогню, води, землі та повітря висвітлені як одні з ключових концептів української лінгвокультури. Висновки. При транслюванні концепту ПРИРОДА, де вогняна стихія є рясною та яскравою, перекладачі здебільшого відображають метфори прийомом реметафоризації, тобто підбором метафоричного відповідника в мові перекладу, описовим перекладом, часом із втратою значеннєвого змісту метафори. Концептуальна ознака «вода» відображається крізь призму метафори в перекладі прийомом реметафоризації, використанням додавання та описовим перекладом. Частовживаним прийомом при передаванні метафор, які позначають концептуальну ознаку «землі» є прийом реметафризації, а метафори, дотичні до концептуальної ознаки «повітря» здебільшого також відтворюються прийомом реметафоризації та описовим перекладом.
концепт, переклад, метафора, вогонь, вода, земля, повітря
Святкування Шекспірівських днів у Стретфорді-на-Ейвоні: історія, традиція, сучасність
Вступ.Біля витоків задуму цієї публікації стоїть особистий досвід долучення авторки до Стретфордських шекспірівських урочистостей 2023 року, а також усвідомлення потреби міждисциплінарного аналізу й дисемінації досвіду моделювання публічної пам’яті про національного генія, масштаб величі якого долає географічні й хронологічні кордони. Це зумовило жанрово-стильову специфіку авторського наративу, в якому публіцистичне начало взаємодіє з аналітичною рефлексією, а есеїстичні пасажі супроводжуються історико-літературними екскурсами. Мета статті полягає в осмисленні ролі традиції щорічних шекспірівських святкувань як ритуальної комунікації, що є формою структурування, підтримки і передачі культурної пам'яті. В процесі шекспірівської коммеморації, яка, по суті, розпочалася зі встановлення могильної плити й пам’ятника у стретфордській Церкві Святої Трійці та публікації Першого Фоліо (1623), вироблено доволі розлогий перелік форм вшанування великого поета і драматурга, створено поле колективних спогадів, що стало спільним для світової культури. Актуальність статті зумовлена тим, що унікальний стретфордський досвід становить незаперечний інтерес як у теоретичному, так і у прагматичному аспектах, адже коммеморативні практики завжди корелюють не лише з історією у традиційному її розумінні (сукупність знань про минуле), але і з конструюванням ідентичностей. Методи.Аналітична рефлексія, історико-літературні екскурси, міждисциплінарні дослідження феномену пам’яті (В. Ернст, П. Нора, А. Ассман) і культурної ідентичності (Е. Д. Сміт, М. Добсон, П. Редман). Результати.Авторка статті виокремлює дві магістральні стратегії формування колективних уявлень про образ митця. Перша - інтуїтивно-сугестивна, яка ґрунтується на письмі й актуалізує широкі можливості конструювання імпліцитного автора. Друга - раціонально-прагматична, яка тяжіє до фіксування слідів присутності біографічного автора в просторі реальної історії, їх інтелектуально-логічного упорядкування в цілісний наратив спогадів. Висновки.Унікальність Стретфордських святкувань полягає в тому, що ці дві стратегії взаємодоповнюють, підживлюють та інтенсифікують одна одну. Кожний із компонентів шекспірівських святкувань (академічні симпозіуми, презентації нових видань, тематичні музейні експозиції, парад з покладанням квітів на могилу поета, святковий ланч з врученням Прегнеллівської нагороди й тостом, спеціальне урочисте богослужіння в Церкві Святої Трійці) органічно вплітається у цілісну канву ритуальної комунікації, що є формою структурування, підтримки і передачі культурної пам'яті про Вільяма Шекспіра. Водночас, наявність таких різнохарактерних компонентів дозволяє організаторам (Трасту місця народження Шекспіра, мерії Стретфорда, Шекспірівському Інституту Бірмінгемського університету, Королівському шекспірівському театру, комітету з вручення Прегнеллівської нагороди) повно використовувати когнітивні, символічні, аксіологічні та естетичні ресурси всіх трьох медій пам'яті (місце, образ, текст). Вагому роль у стретфордських урочистостях відіграє Церква Святої Трійці, яка постає живим місцем вічної пам’яті та сакралізує простір спогадів про Вільяма Шекспіра.
Шекспір, святкування, ювілей, коммеморація, ритуальна комунікація, колективні спогади
ЧЕХОСЛОВАЦЬКА НОРМАЛІЗАЦІЯ VS. СУЧАСНІ СОЦІАЛЬНІ МЕДІА: ВИЗНАЧЕННЯ МАРКЕРІВ ІДЕОЛОГІЧНОГО ДИСКУРСУ
Вступ. У цій статті представлено дослідження ідеологічного дискурсу, здійснене за допомогою методу дискурсивного аналізу. Спочатку буде окреслено історичний контекст першої частини дослідження, присвяченої ідеології в літературних паратекстах. Методи. Згодом будуть визначені основні поняття, такі як ідеологія та ідеологічний дискурс. У методологічній частині визначено поняття маркера ідеологічного дискурсу для цілей цього дослідження. Матеріал дослідження складається з двох частин. Перша частина зосереджена на ідеології в паратекстах, включених до романів, перекладених з англійської на словацьку мову, які були опубліковані в Чехословаччині між 1968 і 1989 роками. Матеріал дослідження склали всі наявні та доступні зразки передмов і післямов, які відповідали вищезазначеним критеріям (N=100). Пік присутності ідеологічних маркерів припадає на 1977 рік, що корелює з "Хартією 77" – неформальною громадською ініціативою проти практик нормалізації. Результати. Згодом той самий метод було застосовано для проведення невеликого тематичного дослідження, що складалося з 5 зразків (постів у Facebook), які було доповнено (серйозною) газетною статтею, щоб проілюструвати, як пропаганда формує онлайн-контент, створений словацькими коментаторами, а отже, і фізичну реальність. Як показало дослідження Globsec, Словаччина є найбільш вразливою країною ЄС, коли йдеться про піддавання дезінформації. Висновки. Представлений метод аналізу маркерів ідеологічного дискурсу може бути корисним для ідентифікації пропаганди. Інтернет вимагає абсолютно нових навичок, щоб просіювати величезну кількість інформації, яка може бути достовірною, а може і не бути.
історіографія перекладу; нормалізація; паратекст; соціальні медіа; ідеологія; пропаганда
СПЕЦИФІКА І ФУНКЦІЇ ЛАТИНОМОВНОГО ДИСКУРСУ У ПРОЗІ «БОЖЕВІЛЬНОГО ГРЕКА»ТОМАСА НЕША
В с т у п. У статті розглянуто специфіку функціонування латиномовного дискурсу у творчості єлизаветинського письменника-сатирика Томаса Неша (1567-1601?). Роман “Нещасливий мандрівник” (1593)і памфлет “Пірс Безгрошовий” (1592)постали предметом дослідження у цій розвідці через те, що в них Неш найчастіше послуговується латиномовними сентенціями з «Любовних елегій» Овідія. Класична гуманітарна освіта у коледжі Сент-Джонс, щира зацікавленість античною літературою і культурою, відмінне знання латини викликали появу латиномовного наративу у його творах,і ці ж фактори допомогли визначити особливості його використання у сатиричних творах Т. Неша. М е т о д и д о с л і д ж е н н я. Для визначення специфіки латиномовного дискурсу у двох творах Т. Неша використовувалися різні методи. Пріоритетними для літературно-критичного осмислення текстів були аналітичний, синтетичний і культурно-історичний методи. Для аналізу було обрано текстологічний, стилістичний, біографічний і інтерпретаційний методи дослідження. Р е з у л ь т а т и. У статті підкреслюється, що улюбленим античним класиком Неша був Овідій, цитати з поетичних творів якого збагачують текстову тканину більшості творів англійського письменника. Їхнє застосування яскраво свідчить про ерудицію, енциклопедичність знань і невичерпну творчу енергію одного з найрозумніших з-поміж “university wits”. Однак, головною метою статті було встановлення ролі Овідієвих висловлювань у Нешевих творах. В и с н о в к и. Аналіз декількох фрагментів із згаданих творів англійського автора дозволив зробити висновок про те, що латиномовні запозиченняпотрапляють у залежність від сатиричної стихії англомовного твору, внаслідок чого втрачають притаманний оригінальній версії емоційний і прагматичний смисли і починають функціонувати в якості інтенсифікаторів авторських сатиричних імперативів.
латиномовний дискурс, Томас Неш, Овідій, “Нещасливий мандрівник”, “Пірс Безгрошовий”, сатирична поетика
МАГІЯ ПОЕТИЧНИХ СИМФОНІЙ ДІЛАНА ТОМАСА ТА ПЕРЕКЛАД-ОРКЕСТРУВАННЯ
Вступ.Розглядається поетична структура окремих творів валлійського англомовного поета Ділана Томаса та можливості її відтворення в українському перекладі. Методи.Детально аналізується звукопис поезій Томаса "Clown іn The Moon", "Light Breaks Where No Sun Shines", "The Сonversation of Prayer". Завдяки майстерній побудові ці твори мають виразну, неповторну настроєву атмосферу. Результати.Автор статті подає у власному перекладі ці видатні вірші Томаса, написані в різні періоди, українські інтерпретації яких досі не публікувалися для широкого загалу. Всі три аналізовані поезії, як і загалом твори Томаса, об'єднані темою кохання, боротьби за світло і символізований ним великий дар життя. Построфічний аналіз відібраних поезій виявляє не лише складний ритмо-звукопис цих творів, а й багатопланову змістово-тематичну структуру. Кожен з аналізованих віршів-метафор інтерпретується і, відповідно, перекладається у нероздільній єдності двох його планів: духовно-ідеального та відчуттєво-матеріального, дотримуючись версифікаційної структури першотворів. Висновки. Доводиться, що їхня символіка будується на переплетенні та взаємодії антитетичних образів і концептів. Вона спирається на звукові перегуки, які неможливо всі одночасно передати у перекладі, причому римами звукові перегуки у віршах Томаса далеко не вичерпуються (до них додаються також внутрішньорядкові алітерації, асонанси та дисонанси). Вітальна енергія поетичної мови Томаса, здатна піднімати людський дух до космічних висот, утверджує цінність життя навіть у хвилини печалі, адже в житті є людське тепло, турбота про коханих, світло надії та любові. Глибоко травматизована і незахищена від зливи негативної інформації свідомість наших сучасників нині потребує терапії творами Ділана Томаса більше, ніж її потребували сучасники самого поета.
версифікаційна та змістово-тематична структура, вірш-метафора, антитетичні образи і концепти, алітерації, асонанси та дисонанси
"ГАМНЕТ" МЕҐҐІ О'ФАРРЕЛЛ. ВИКЛИКИ ТА СТРАТЕГІЇ ПЕРЕКЛАДУ
Вступ. Розвідка зосереджена на романі Меґґі О'Фаррелл "Гамнет" (Maggie O'Farrell, Hamnet, 2020) та його українському перекладі, що вийшов друком у видавництві "Vivat" у 2023 році. Надається огляд критичної рецепції роману та визначаються причини його популярності. Методи. Поєднання біографічних домінант письменниці з парадигмальними особливостями її героїнь, визначення принципів поетики роману, які впливають на вибір перекладацьких стратегій, зумовлює комплексне використання біографічного методу із засадами фемінстичної критики, аналізу фольклорних та міфологічних мотивів, та їхнє застосування у перекладознавчому аналізі. Результати. Відзначається своєрідність роману як зразку квазібіографічної прози, заснованої на умовиводах авторки. Обговорюється бачення Меґґі О'Фаррелл зв'язку імені померлого в дитинстві сина Шекспіра з його трагедією "Гамлет". Висловлюється припущення про зумовленість свіжого погляду авторки на творчу й соціальну біографію Вільяма Шекспіра (його перший Стредфордський період) особливостями її світосприйняття. Підкреслено, що для Меґґі О'Фаррелл звернення до маргіналізованих персонажів, роль яких критики оминали увагою, є принциповим кроком відновлення насамперед психологічної справедливості. Поетика роману розглядається в перспективі специфіки роботи перекладача. Зокрема, відзначається роль граматичного часу для атмосфери роману та загострення читацького сприйняття, протиставлення та взаємодія світів природи й цивілізації. Проводиться паралель з мотивом шлюбу людини та чарівної істоти з точки зору понять свободи особистості, складових творчості та духовного розвитку. Проаналізовано підхід Меґґі О'Фаррелл до імен персонажів та стратегії перекладача в роботі з іменами. Аргументується (не)використання приміток перекладача та стратегій роботи з історичними реаліями. Висновки. Запропоновані перспективи подальшого дослідження роману Меґґі О'Фаррелл, зокрема, акцентовано на своєрідності його різнорівневої інтертекстуальної взаємодії з текстами Шекспіра, значущість комплексу рослинної символіки та підтекстів, порівняння перекладацьких підходів. Підкреслено роль творчого слова для проживання скорботи та перемоги над смертю. Запропоновано подальше вивчення роману як зразка квазібіографічної та феміністичної прози, психологічних та перекладознавчіх розвідок. Практична цінність результатів роботи полягає у можливості їхнього використання для курсів перекладознавчіх дисциплін, вивчення феміністичної літератури та жіночого письма. Висновки про вплив оточення на формування творчої особистості можуть бути застосовані під час моделювання кейсів психологічних курсів.
Меґґі О'Фаррелл, "Гамнет", Вільям Шекспір, квазібіографічна проза, феміністичні студії, перекладацькі студії
ХИСТ ТЛУМАЧА І НАУКА ТЛУМАЧИТИ(ЗІ СПОСТЕРЕЖЕНЬ ВІЙСЬКОВОГО ПЕРЕКЛАДАЧА)
Вступ. Це оглядова стаття, в якій перекладач ділиться враженнями й досвідом роботи на вишколі українських вояків у британських військових таборах. Результати. Автор розглядає чинники, які полегшують усний військовий переклад, і такі, які ускладнюють його. Зокрема, серед перших називає конкретну предметність навчання, системність термінології, цілісність терміносистем, а серед других – діалектну (не нормативну) вимову, територіальну варіативність англійської мови. Постулюючи тезу, що навіть блискавичний переклад залишається осмисленням оригіналу, стаття заторкує проблему швидкості усного перевираження, а з тим і співвідношення у перекладацькому процесі навичок автоматичних підстановок з потребою аналізу та пояснення висловлювань мовця посередником, який має можливість контролювати ступінь порозуміння сторін, уточнюючи у мовця зміст почутого і з’ясовуючи у слухачів, чи дохідливим для них є варіант перекладу, що саме і як ними сприйнято. Дискусія і висновки. Автор наводить приклади поповнення української військової термінології англіцизмами, в т. ч. абревіатурами, оцінюючи й узагальнюючи тенденції неологізації фахового лексикону шляхом запозичень. Звертає увагу на потребу гармонізації вимови (отже і написання) терміна в перекладі і нерідкі випадки поєднання у значенні терміна образно-емоційного та логічного компонентів. Наголошує на важливості для тлумача фахового рівня власної вимови, дикції, голосу і слуху. Ці якості ремесла, на переконання дослідника, несправедливо недооцінюються в університетських програмах і розкладах. Той факт, що серед найкращих військових перекладачів чимало недипломованих, проте умотивованих цивільних самоуків, наводить автора на думку, що хист перекладача формується і виявляється в ранньому дитинстві разом з іншими базовими мовними навичками, серед них і здатність до перевиражнння в межах рідної мови, багатство якої визнано мірилом інтелекту.
усний військовий переклад, вишкіл вояків, термінологія, варіанти мови, слух, голос
РОЗВИТОК КОМПЕТЕНТНОСТІ ЗДОБУВАЧІВ З АНГЛІЙСЬКОЇ ФІЛОЛОГІЇ ТА ПЕРЕКЛАДУ
Вступ: Забезпечення якісної освіти визнається за стратегічно важливе завдання, особливо в умовах зростання вимог ринку праці. Ключовими чинниками оцінки якості освіти є результати навчання та рівень компетентності здобувачів. Наголошується на важливості конкретних освітньо-професійних програм у досягненні цієї мети, зокрема в контексті філології з перекладацькою складовою. Методи: Для вивчення й оцінки ефективності освітньо-професійних програм використовувалися методи аналізу й самоаналізу. Особлива увага приділялася тому, як навчальні дисципліни, передусім академічне письмо й редагування, впливають на формування необхідних знань і навичок для успішної професійної діяльності. Висвітлено, що програма з філології, переклад включно, сприяє отриманню важливих філологічних знань та навичок перекладача, а також готує здобувачів до професійної діяльності в інших філологічних галузях, зокрема як вчителів іноземних мов. Результати: У результаті дослідження доведено, що всебічна професійно-комунікативна компетентність є ключовим аспектом успішної підготовки здобувачів-філологів. Вимоги до цієї компетентності передбачають уміння використовувати лексичні, граматичні, семантичні, стилістичні й культурологічні елементи відповідно до референтної ситуації в усному та писемному мовленні. Перекладацькі знання є важливими в рамках не лише прикладного перекладознавства, але й для розуміння способів уникнення інтерференційних проблем у навчанні та загалом застосуванні іноземних мов. Висновки: Аналітичне дослідження вказує на необхідність різноаспектного компетентнісного підходу до навчання в галузі філології-перекладу. Освітньо-професійні програми повинні створювати оптимальні умови для формування важливих знань і навичок, сприяючи розвитку професійно орієнтованих компетенцій. Цей підхід допомагає здобувачам ефективно зорієнтуватися у виборі спеціалізації, стати професіоналами та успішно працювати як перекладачами, так і в будь-яких інших професійних умовах застосування іноземних та рідної мов.
філологічна компетентність, академічне письмо, редагування, перекладацький прийом, інтерференція, перекладацька компетентність
Шекспір як спротив в Україні 21 століття: Інтерв’ю журналістки газети «День» Ольги Квасниці з Ніколетою Чинпоеш
Від початку повномасштабного вторгнення росії представники ESRA постійно перебувають у тісному контакті з українськими науковими колами, зокрема шекспірознавцями, надаючи фінансову підтримку українському війську (зокрема через волонтерську групу «Шекспір»), долучаючись до чисельних проєктів Українського міжуніверситетського шекспірівського центру, ініціюючи різноманітні заходи, які демонструють солідарність європейської наукової спільноти з українським народом. Одним із таких заходів став проведений за ініціативи професорок Ніколети Чинпоеш (Університет Вустера, Великобританія) та Імке Ліхтерфельд (Університет Бонна, Німеччина) Шекспірівський круглий стіл, на якому обговорювалися питання пов’язані з конкретними перспективами щодо допомоги Україні на різних рівнях в часі війни: розширення простору народної та культурної дипломатії, академічна і наукова співпраця, донати на закупівлю медикаментів для фронту, інтелектуальне волонтерство. Впродовж місяців війни сформувалося декілька навдивовижу продуктивних форм інтелектуального волонтерства, серед яких спільний британсько-українсько-болгарський проєкт «Серце Флейти б’ється в унісон з Україною» (Дергач М., 2022). Європейські шекспірознавці, зокрема, професор Майкл Добсон, доктор Келлі Хантер, професор Бойка Соколова, професор Ніколета Чинпоеш та ін. читали лекції українським студентам, брали активну участь у заходах щорічного проєкту «Дні Шекспіра в Україні», у Всеукраїнському шекспірівському конкурсі студентських дослідницьких та креативних проектів імені Віталія Кейса». Українських науковців було запрошено до Західної Європи (Torkut N, 2023) з метою деколонізації знань про українське шескпірознавство та формування адекватної рецепції російсько-української війни. Метою цієї публікації є висвітлення інтелектуально-культурної діяльності професорки Вустерського університету Ніколети Чинпоеш, яка виступає одним із потужних промоутерів європейської підтримки України. Ще навесні 2022 року вона інтенсифікувала конструктивну комунікацію ESRA з українськими шекспірознавцями та діячами театру, а в травні 2023 на запрошення Українського міжуніверситетського шекспірівського центру приїхала до України з циклом лекцій, відвідала декілька шекспірівських вистав та започаткувала співпрацю Європейської шекспірівської фестивальної мережі з Івано-Франківським національним академічним драматичним театром імені Івана Франка. Саме про це йдеться в інтерв’ю журналістки газети «День», кандидата наук з соціальних комунікацій Ольги Квасниці з професоркою Ніколетою Чинпоеш.
Шекспір, Гамлет, війна, театр, Український міжуніверситетський шекспірівський центр, інтелектуальне волонтерство, академічна співпраця
Вступ. Форма віршового твору – це спосіб і засоби організації поетичного тексту, які є суттєвою складовою поезії та які необхідно всебічно й повно реконструювати в перекладі. Метою роботи було розроблення будови синсемантичного образу поетичного твору, за допомогою якої перекладач зможе здійснювати повноцінний аналіз першотвору та забезпечувати його адекватний переклад. Методи. У роботі використані такі методи: системний та структурний аналіз поетичного твору та його перекладу, що включають семантичний, стилістичний, ритміко-інтонаційний, логіко-синтаксичний та інші види аналізу (для дослідження образів, їх функцій та взаємодії в межах макрообразної структури поетичного твору та на її образних рівнях); пояснювальний, описовий та компілятивний із елементами семантико-стилістичного аналізу та використанням формалізованих схем (для опрацювання перекладацької схеми структури синсемантичного образу). Результати. Викладено окремі аспекти дослідження поетичної форми як системи образів, що утворюють синсемантичний образний рівень віршового твору як макрообразу, з огляду на його інтерпретацію, доперекладний аналіз і переклад; обґрунтовано поняття синсемантичного образу; поетичний твір трактується як макрообразне структурне утворення, що складається із систем автосемантичних, синсемантичних і субсемантичних образів, адекватне відтворення яких відображає єдність змісту та форми першотвору в перекладі; синсемантичний образний рівень поетичного твору кваліфіковано як складову його макрообразної структури, що підлягає обов'язковому відтворенню в перекладі; показано механізми творення синсемантичної образності та її відтворення в перекладі; а також запропоновано до введення в науковий обіг перекладознавства низку понять, за якими стоять явища, що є індикаторами повноцінного перекладу, зокрема; поняття строгої та відносно-пропорційної еквілінеарності тощо. Основою синсемантичних образів визначено композиційні, графічні, ритміко-інтонаційні та евфонічні засоби організації поетичного мовлення, які можуть набувати відповідних значень безпосередньо в поетичному дискурсі та входити до системи образів-домінант твору. Проаналізовано методи виявлення та способи перекладу синсемантичних образів, зокрема інтонації, ритму, розміру, рими, звукових ефектів, синтаксису, строфіки, графічних і граматичних засобів творення образів тощо. Висновки. До домінантних образів поетичного твору можуть належати як звукові, інтонаційно-ритмічні образні компоненти вірша, так і графічні та синтаксичні. Усі вони вимагають функціонального підходу під час перекладу. Для досягнення адекватного перекладу, найважливіше передовсім з'ясувати під час доперекладного аналізу, яку експресивну чи семантичну функцію та в який спосіб виконує синсемантичний образ і чи входить він до образних домінант поетичного твору, щоб відтворювати його з урахуванням значимості в образній ієрархії поетичного твору.
формотворчі компоненти вірша, синсемантичний образ, макрообраз поетичного твору, ритм, рима, звук, строга та пропорційна еквілінеарність, поетичний переклад
ФОРМУВАННЯ СУЧАСНОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ: ДЕМІУРГІЙНА ДІЯЛЬНІСТЬ УКРАЇНСЬКИХ ПИСЬМЕННИКІВ
В с т у п. Творчість українських митців слова була важливою складовою творення української національної ідентичності впродовж ХХ –початку ХХІ ст. М е т а с т а т т і – дослідити динаміку та основні стимули творчої діяльності діячів української культури у її зв’язку із суспільно-політичним розвитком, особливо в частині процесу формування національної ідентичності, України до та після 1991 року. М е т о д и. Використано такі методи: контент- та дискурс-аналіз, історико-порівняльний аналіз. Р е з у л ь т а т и. Через тривале перебування України у складі Російської та Австро-Угорської імперій український мовний чинник набув виняткового значення для формування української ідентичності. Відповідно значимим фактором формування останньої був і розвиток української літератури (в т.ч. і україномовних перекладів) як основи для творення повнокровного українського духовно-інтелектуального простору, без якого неможливе становлення суверенної нації. Зокрема, творчість українських митців після 1991 року розглядається як ремінісценція деміургійних зусиль українського відродження 20-30-х років ХХ століття. Обидва періоди стали винятково продуктивними саме завдяки особистісним зусиллям українських митців, спрямованим на подолання «летаргійного стану» української культури у передреволюційні часи та у роки радянського режиму після розстріляного відродження. У статті розглядаються ті напрямки українського культурного розвитку, які забезпечували вітальність та плідність української культури через руйнування ззовні накинених табу, приписів непитомого культурного канону, чужорідних ідеологічних настанов; впровадження авторських мовних інновацій у художні та перекладні тексти; переклад творів найрізноманітнішої жанрової та стильової належності. У цьому ж контексті підкреслюється важливість доробку митців діаспори. Особлива увага приділяється діяльності зарубіжних творців, в результаті якої українська культурна ойкумена збагачується кращими інтелектуальними здобутками світового значення; а також тих творців, хто робить український культурний продукт приступним для іноземної аудиторії через створення антологій, в тому числі двомовних. Розглянуто також особливості деміургійної діяльності сучасних українських митців у воєнний час після початку широкомасштабної воєнної агресії Росії проти України. В и с н о в к и. Соціо-політичні процеси країни є впливовим фактором і стимулом індивідуальної творчої активності українських письменників, культурних діячів та інтелектуалів. Характер їх творчої активності тісно корелює з процесом формування української національної ідентичності.
деміург, українська культура, національна ідентичність, українська література, українська діаспора
КІНЕЦЬ ІМПЕРІЇ: УКРАЇНСЬКІ ХУДОЖНІ ПЕРЕКЛАДИ З РОСІЙСЬКОЇ ЯК АРТЕФАКТ
Вступ. У статті розглядаються українські переклади з російської мови за останні сто років (від початку 1920-х до початку 2020-х) з постколоніальної перспективи. Методи. Методологічним підґрунтям статті стала теорія постколоніальних студій (крізь призму якої здійснюється критичний перегляд теорії діалогу культур Юрія Лотмана) та методи описового перекладознавства. Результати. Виокремлено етапи розвитку російсько-українського перекладу. Від його становлення із провідною роллю поетичного перекладу у 1917–1926 рр., до збільшення кількості перекладів російської прози, зокрема багатотомних видань у 1927–1932 рр., та утвердження філологічно точного перекладу, орієнтованого на стиль оригіналу, через період ідеологізації перекладацьких норм, зміни методу перекладу (переорієнтація на читача) та повторні переклади у 1933–1945 рр., до масових видань російської класики та поширення "відредагованих перекладів" (1945-й – середина 1950-х рр.) і далі – до засудження опосередкованого перекладу та буквалізму в перекладах із російської або через російську та спротив русифікації з середини 1950-х до 1972 р., до періоду перекладів переважно сучасних російських авторів, зокрема "сільської" та "лейтенантської прози" з 1972-го до 1991 р., скорочення кількості перекладів російської літератури та масові видання в Україні перекладів російською мовою у 1991–1999 рр., дистанціювання українського книжкового ринку від російського у 1999–2014 рр., нарешті, до згортання "спільного інформаційного простору" з Росією у 2014–2022 рр. У праці запропоновано періодизацію та розглянуто ознаки різних етапів російсько-українського перекладу. Демонструючи драматичні колізії російсько-українського співіснування в межах "спільного культурного простору", проаналізовано й оцінено роль і значення російсько-українського перекладу як чинника культурної взаємодії та конфлікту. Висновки. Це дослідження доводить, що українські художні переклади з російської, які виконувалися протягом радянської доби, значною мірою моделювалися імперськими амбіціями Кремля, хоча, крім темних сторін, українські переклади з російської мали і світлий бік, зокрема, це переклади російської поезії (особливо, поезії «срібного віку») неокласиками, філологічно точні переклади зібрань творів Гоголя та Чехова й інші досягнення української перекладацької школи, яка зароджувалась наприкінці 1920-х – на початку 1930-х рр. і відповідно обґрунтовувалась теоретично. Водночас, через російську мову та переклади з російської утверджувався радянський культурний простір, який свідомо ізолювався від світового культурного простору і мав замінити його собою, сприяючи русифікації української мови та провінціалізації української літератури.
колонізаційний переклад, російсько-український переклад, русифікація, спільний культурний простір, художній переклад
УКРАЇНСЬКІ ХУДОЖНІ ПЕРЕКЛАДИ З РОСІЙСЬКОЇ